Jedna mala činjenica.
Svi ćete umreti.
I pored svih pokušaja, niko ne živi večno.
Žao mi je što tako kvarim predstavu.
Moj savet je, kad dođe to vreme, ne paničite.
To neće pomoći.
Mislim, da bi trebalo da se prikladno predstavim...
ali svakako, ubrzo ćete me upoznati.
Naravno, ne pre nego vam dođe vreme.
Po pravilu, izbegavam život.
Dobro, osim ponekad.
Posle mnogo vremena...
ne mogu sebi pomoći.
Zainteresovao sam se.
Ne znam tačno, šta je to bilo u vezi Lizel Meminger,...
ali, privukla mi je pažnju...
Mama.
...i zainteresovala me.
Želite li nešto da kažete?
Zbogom, moj dragi.
KRADLJIVICA KNJIGA
Nemačka, Februar 1938.
Zadržala bi te, da je mogla.
Ti to znaš, zar ne?
Evo nas.
Hajde, Lizel.
Upoznaj svoje nove roditelje.
Dođi.
Hans Huberman.
Hajnrih.
Gde je dečak?
Umrao je.
Kako to mislite?
Na putu ovamo.
Morali su da ga sahrane kraj pruge.
Obećali su nam dvoje dece, sa dva dečija dodatka.
Rosa, ne možeš da kriviš dečaka što je umrao.
Ne, krivim njegovu majku.
Vukla ih je preko cele zemlje, izgladnele i prljave!
Borila se za svoj život.
Jesi li video tu devojčicu? Odvratna je.
Sve što kažu o komunistima je istina. Prljavi su i glupi.
Galamiću koliko želim.
Dođi.
Dođi!
Šta je sa njom?
Vaše veličanstvo.
U šta gledaš, derište jedno?
Ovo je Rajska ulica, tvoj novi dom.
Hej, ljubavniče! Možemo li sada da nastavimo sa igrom?
Molim te, uđi.
Pa, hajde.
Šta se kaže?
Da li su nam nemo dete.
Idi gore.
Gde je?
Ispod ove.
To je za tebe.
Hanse!
Da, sunce moje?
Dobro jutro, vaše veličanstvo.
Hoćeš li prestati da tandrčeš?
Šta se kaže?
Hvala.
Ona govori?
Slušaj, od sad ćeš me zvati “mama,” razumeš li?
Kaži.
Mama.
Dobro.
A tog prasca, tu lenju svinju tamo,...
zvaćeš “tata.” Razumeš?
Tata.
Ko je to? Ko je?!
Rudi Štajner, gđo Huberman.
Šta želiš?
Moja mama kaže da sad imate ćerku.
Kakve to veze ima sa tobom?
Došao sam da je povedem u školu.
Zašto ljudi nikad ne mogu da gledaju svoja posla?
Zdravo, Rudi!
Zdravo!
I zašto misliš da si dovoljno dobar za moju ćerku?
Rudi.
Imam skoro 12 godina.
Lizel, pojedi supu i idi da se obučeš.
Ostani napolju, prljavo kopile.
Požuri, Lizel.
Voliš li da trčiš?
Kladim se da mogu da te pobedim.
Niko nikada me nije pobedio u trci.
Ne govoriš mnogo, zar ne?
Da li jedno pljuvanje znači, “da”, a dva “ne”?
Drago mi je da se razumemo.
Moja majka mi nije rekla da dođem po tebe.
Samo sam mislio, da ti možda treba prijatelj.
Hvala!
Rudi!
Šta tu radiš?
Ništa, tata.
Onda idi u školu.
Hajde.
Ti si?
Nova ćerka gđe Huberman.
Nisam tebe pitala, Štajneru.
Devojčice, govori.
Lizel Meminger.
Kreda, tabla, ime.
Hajde devojčice, nemamo ceo dan.
Napiši.
Tišina.
Tišina!
Sad idi na svoje mesto, molim.
Tišina!
Glupača!
Hej, glupačo. Zar ne znaš ni da čitaš?
Hajde. Pročitaj jednu reč. Pročitaj nešto.
Glupača.
Ubiće ga!
Kladim se, da ti to nije bila prva tuča.
Franc Nemac nije tako izudaran...
otkad se popišao u torbu za ručak, Tomija Milera.
Franc Nemac ne izgleda baš pametno.
Najgluplji je klinac u školi.
Ali se brija.
Zapamtila si kako da se vratiš kući?
Ako ne znam da čitam, ne znači da sam glupa.
Dobro, onda ću te pratiti.
Možeš da se pridružiš našem fudbalskom timu, znaš?
Slušaj, verovatno treba da prestaneš pokušavati da mi budeš prijatelj...
jer ovde neću biti dovoljno dugo.
Zašto nećeš?
Pobeći ću. Eto zato.
Kuda?
To nije tvoja stvar.
Dobro, obavesti me kad kreneš.
Zašto?
Da mogu da pođem sa tobom.
Ne razumeš. Ozbiljna sam. Moram da nađem svoju majku.
Gđu Huberman?
Ne, budalo, moju pravu majku.
Super. Voleo bih da je upoznam.
Šta to sad radiš?
Trkam se sa tobom.
Kladim se u poljubac, da mogu da te pobedim.
Zašto bih želela da te poljubim?
Ne znam. U čemu je problem?
Ja sam onaj koji će pobediti.
Samo do kraja ulice.
A šta, ako ja pobedim?
Ne moraš da me poljubiš.
Nikad?
Zašto se brineš? Ne dvoumiš se, zar ne?
Hej, Prase!
Varala si.
Pa šta?
Pobedio sam te.
Nisi. Bilo je izjednačeno.
To znači da dobijam poljubac.
Možeš zadržati svoj poljubac.
O, moj bože. Ubiće te.
Ko?
Ako misliš da ćeš sa mnom lako da izađeš na kraj...
jako grešiš.
Čuješ li?
Samo sam došao da ti poželim laku noć.
Šta je ovo?
Jel' tvoje?
Zašto bi tako lepa devojčica kao ti želela da čita tako nešto?
Sigurna si da je ovo tvoje?
Nije uvek bila moja.
Pripadala je mom bratu.
Razumem.
Tvoj brat...
se zvao...
Piter Štraus?
Znaš li šta ovde piše?
Želiš li da znaš šta piše?
Znaš, ne volim sam sebi da čitač.
Moraćemo jedno drugom da pomognemo.
Dobro?
Bolje da počnemo.
“Grobarski priručnik.”
Podignimo crvene zastave za nemački uspeh,
mi želimo da popločamo put do slobode,
za nemački uspeh,
mi želimo da popločamo put do slobode,
Mi se ne bratimimo,...
sa Jevrejima i onima koji nisu Nemci,...
jer oni falsifikuju potvrdu o slobodi,
nemačkog naroda.
“Kristalna noć - Štutgart, Novembar 1938.
Voltere.
Slušajte, rekao mi je da mogu da povedem samo jedno.
Povedi Maksa.
Ne, mama.
Povedi ga! Hajde!
Neću da idem bez tebe.
Da, hoćeš.
Zbog groba svog oca, hoćeš.
Nije vreme za heroizam, Makse. Jedno ili niko.
Hajde.
Papiri su unutra. Nisu savršeni ali će poslužiti.
Idi, nađi ga.
Oprosti mi.
Kada sam konačno dostigao dušu Maksa Vandenberga...
najviše ga je proganjalo to...
što je ostavio svoju majku.
Jer se osećao užasno, zbog vrtoglavog olakšanja...
da će on živeti.
Džesi Ovens je najbrži čovek na svetu.
Hej, vas dvoje, pazite,.
Šta to radiš, tata?
Radim, jednokratno.
Mislio sam da crtate znakove, a ne da ćete ih strugati.
Pa, dobio sam posao da ih ostružem, Rudi.
Šta se može?
*Računovodstvo.*
Ponosim se tobom, devojčice. Pametna je, Rudi.
Da, gospodine.
Šta je računovodstvo?
Nešto što nam nikada neće trebati.
*Želimo ti...*
*svaki uspeh...*
*u tvojoj...*
*karijeri...*
*u grobarskom...*
*poslu.*
*Grobarskom poslu.*
Uspeli smo. Tvoja prva knjiga.
Čestitam.
Onda, nešto mi obećaj, Lizel.
Ako uskoro umrem, obezbedi da me pravilno sahrane. Važi?
Da.
Ne preskači poglavlje šest.
Možemo li ponovo da počnemo?
Sutra.
Ali već je sutra.
Sad spavaj.
Zvao se Verner.
Dođi.
Imam iznenađenje za tebe.
Ovde je vrlo mračno.
Bolje da upalimo svetlo.
To je rečnik.
Neke reči koje smo naučili.
Dodaj ih koliko god želiš.
Tvoj je.
Hvala, tata.
Uradio je to! Ušao je u istoriju!
Džesi Ovens, najbrži živi čovek!
Šta je ovo?
Želiš li da ostaneš član? Nauči svog sina!
Zašto?
Zašto Džesi Ovens?
Zašto?
Najbrži je čovek na svetu.
Najbrži čovek na svetu!
Dečak je lud.
To boli.
Budi miran, Rudi.
Uvuklo mu se čak i u uši.
Barbara...
Dobro, ti to reši sa njim.
Sine...
ne možeš da ideš okolo namazan kao crnac, razumeš li?
Zašto ne?
Zato što ne treba da želiš, da budeš crnac.
Zašto?
Jer ja tako kažem. Jasno?
“Draga mama, danas je očev rođendan.“
“želela bih da je bio moj.“
“Možda bi onda mogla da dođeš i vidiš me."
“Stalno mi nedostaješ."
“Ponekad, pomislim da te vidim na ulici."
“Ali to nikada nisi ti."
“Moja nova mama je kao oluja. Uvek galami. “
Hanse, gde si stavio zastavu?
Ako je ne nađemo, izgledaće kao da se nešto bunimo.
Dobro. Pogledaću u podrumu.
Bože na nebu.
Lizel, znam da ti se sviđa ovde dole...
ali zar ne misliš da bi trebalo da malo izađeš napolje?
Pišem pismo mami.
To je vrlo lepo.
Molim te, napiši joj od mene, da mogu da radim, bez svog tog gunđanja.
Ne toj mami.
Shvatam.
Šta joj pišeš?
Sve.
O tebi, mami i Rudiju.
Možeš li da ga pošalješ?
Pa...
Možeš ga dati ženi koja me je ovamo dovela.
Gđi Hajnrih? Da.
Siguran sam da će se potruditi da joj ga uruči.
Našao sam je.
Zašto to radi, zašto piše svojoj majci?
Jer joj je majka.
Neću da trošim novac...
na marku za pismo, na koje nikad neće biti odgovoreno.
Šta je trebalo da kažem?
Hanse?
Alekse.
Odlično. Jesi li spreman za polazak?
Naravno da jeste.
Lizel!
Hajde, Lizel, propustićemo paradu.
Dobro.
Hajde, idemo.
Prase.
Zdravo, Rudi.
Za vreme ove nacional- socijalističke revolucije, ...
uz napredak naše nacije, ne trebamo da umanjimo
našu odlučnost da očistimo naš moral i svest.
Školstvo, pozorište, film, literatura, štampa...
su potporni stubovi,
koji oblikuju jedinstveni identitet naše nacije.
I zato smo se večeras okupili ovde,...
da bi se oslobodili intelektualne prljavštine.
U Nemačkoj, ćemo iskoreniti bolest...
koja nas je zagađivala poslednjih 20 godina.
Potpuno ćemo pokidati lance...
koji su iskovani da nas porobe.
Pobedićemo naše neprijatelje i ako to znači rat.
Staćemo uz našeg vođu, do konačne pobede.
Takav rat će obnoviti našu naciju...
i doneti kraj našim neprijateljima.
Kraj plutokratima.
Kraj komunistima.
I kraj Jevrejima.
Za našu veliku nemačku imperiju...
i za našeg voljenog vođu, Adolfa Hitlera.
Hej, Džesi Ovense.
Nosi se, France.
Ostavi ga na miru.
Da li li ti se svideo govor, glupačo? Jesi li ga slušala?
Šta sa tim?
Tvoja majka je bila jedna od njih, zar ne?
Komunista? To je ono što su rekli.
Koji *oni*?
Čak i ličiš na njih.
O čemu govoriš?
Ne govorim tebi, Štajneru. Ona zna.
Spalite knjige.
Hajde, spalite knjige.
Hajde! Gledaću vas. Oboje.
O čemu se radi?
Ničemu.
Lizel.
Gde si bila? Rekao sam ti da dođeš u crkvu.
Izvini, tata.
Hajdemo sad.
Šta je?
Ništa.
Jesi li bolesna?
Ne. Dobro sam.
Reci mi, šta se dešava sa tobom?
Šta je ovo, dođavola?
Ukrala si je?
Izvini, tata.
Hoćeš li reći mami?
Tata?
Da li te je neko video?
Reći ću ti šta ćemo.
Neka ovo bude naša tajna.
Čitaćemo je, kao i druge knjige.
U podrumu.
Hvala, tata.
Dobro, sada.
Bolje da se vratimo, pre nego što se mama zabrine. Ne želimo to.
Lizel, hajde.
Šta je?
Lizel?
Moja majka se neće vratiti, zar ne?
Da li je ona komunista?
Ko ti je to rekao?
Da li je?
Da li ju je vođa odveo?
Onda mrzim vođu.
Ne.
To ne smeš da govoriš.
Nikada to nemoj da govoriš.
Razumeš?
Hajdemo.
“Nevidljivi čovek, od H.G. Velsa.”
Dobro zvuči.
“Poglavlje jedan.”
“Dolazak čudnog čoveka.”
“Stranac je došao početkom feb...”
“februara.”
Dobra devojčica.
Ko je to?
Tata, ko je to?
Hans Huberman?
Da.
Da li još svirate harmoniku?
Brzo.
Tata!
Lizel, idi u krevet!
Šta je ovo?
Maks.
Ne.
Pomozi mi.
Odnećemo ga gore.
Lizel, sve je u redu.
Evo.
Zagrejaću mu supu.
Ko je on, tata?
Moram da ti kažem nešto veoma važno, Lizel.
Moraš da saslušaš.
To nije moja harmonika.
Čovek čija je harmonika, otac je ovog momka.
Ukrao si je?
Ne! Samo je čuvam.
Jel' on umrao?
Jeste.
Davno.
Pre nego što si se ti rodila.
Video sam ga kako umire.
U ratu.
Bio si u ratu?
Da.
Njegov otac je svoj život dao ...
za mene.
I ja sam njegovoj porodici obećao ...
da ću im pomoći, ako im ikad zatreba. Dao sam im reč.
Sada, hoću da ti meni obećaš.
Hoću da mi daš svoju reč,...
da nikome nećeš reći za našeg posetioca.
Nikom. Nikom živom.
Čak ni Rudiju.
Tako je, Lizel.
Nikom živom.
Razumeš?
Da.
Čovek vredi onoliko, koliko vredi njegova reč, Lizel.
Imam li ja tvoju?
Da, tata.
Obećavam.
Jesi li razgovarao sa njom?
Jesam.
Nikom živom ne sme da kaže.
Zna to.
Možemo li joj verovati?
Ćerka nam je.
Dete je!
Rosa.
Nemamo izbora.
Izgleda kao smrt.
Verovatno je zaboravio kakav je ukus hrane.
Šta i njega ćemo hraniti? Jedva imamo dovoljno i za sebe!
Uradićemo to.
“Uradićemo to.”
Uvek smo znali, da jednog dana, ovo može da se desi.
Sutra možemo da ga prijavimo.
Vlast bi razumela. Mogli bismo reći da je kasno noćas došao...
Rosa.
Znam.
On je došao kod nas.
Njegovoj porodici dugujem sve.
Znam.
Onda, to je sve.
Ponašaćemo se što je moguće normalnije.
Zdravo.
Šta si sanjao?
Svoju majku.
Je li to tvoja knjiga?
Da.
Ne, to...
Nije uvek bila moja.
Jesi li je ukrao?
Ne.
Mogu li da je pogledam?
To nije za decu.
Dobro jutro, Makse.
Upoznao si Lizel?
Lizel.
Ne brini.
Ona je dobra devojčica.
Ni reč.
Dobro.
Prase.
Zašto žuriš?
Moram kući.
Trkajmo se.
Moram da uđem.
Šta želiš? Moje odobrenje?
Ne. Samo ti kažem.
Dobro.
Vidimo se, prase.
Gde si bila? Kasniš.
Trčala sam, što sam brže mogla.
I nikom ništa nisi pominjala?
Ne, mama.
Rosa.
Lizel! Zaspao je.
Bar neko ceni moje kuvanje.
Žao mi je.
Hoće li mu biti dobro?
Naravno.
Radoznala devojčica.
Nisam htela.
U redu je.
O čemu je?
O Hitleru.
Kriješ se od Hitlera?
Da.
Jesi li komunista?
Ja sam Jevrej.
Je li on odveo tvoju majku?
Verovatno.
Ne brini.
I ja sam mnogo plakala, kad sam tek došla.
Supa je grozna, zar ne?
Možda je teško poverovati, ali...
je najbolja stvar koju sam ikada povratio.
Lizel!
Imam posao za tebe.
Ne zaboravi da prebrojiš novac.
Vrati se sa tačnim iznosom ili se uopšte ne vraćaj.
Kuća Burgermajsterovih.
Jesi li siguran?
Vidiš li još neku kuću koja ovako izgleda?
Jednom je večerao sa vođom.
Oprani veš.
Uđi.
Hajde.
Sačekaj.
Hvala.
Znači, voliš knjige?
Dođi.
“Nosač snova.”
Rudi.
Moram da idem.
Možeš da dođeš kad god želiš. Biće ovde.
Dobro, gđo Herman.
Zovi me Ilsa.
Kako da ja tebe zovem?
Lizel.
Ti si hrabra devojčica, Lizel.
Vrati se, prase!
Uhvati me!
Hej, glupačo!
Jesi li čula? Engleska nam je objavila rat! U ratu smo sa Engleskom!
U ratu smo!
Uvek je isto,...
uzbuđenje i žurba u rat.
Tokom godina upoznao sam mnogo mladića...
koji su mislili da jure ka svojim neprijateljima.
Ali istina je bila, da su jurili ka meni.
Da!
Odlično.
Sledeći put gledaj kuda ideš.
Crkni, France.
Šta je, Džesi Ovense? Mislio sam da ti se sviđa da budeš crnac.
Ko je Johan?
Voleo je da čita.
I bio je hrabar, baš kao ti.
Sve ovo je njegovo. Sve je znao.
Sve ovde.
Sve na ovom mestu.
Nikada mu nisu našli telo.
Poverovaću im, ako mi pokažu njegovo telo.
Ali kako majka može da odustane?
Majka nikad ne odustaje od svog deteta.
Moram da idem.
Misliš li, da me je moja majka stvarno volela?
Naravno.
Svaka majka voli svoje dete.
Čak i Hitlerova.
Misliš li da mu piše?
“Dragi vođo...”
“čekaj samo dok ti se otac vrati kući”.
“Voli te, mama.”
“Dragi vođo, počisti svoje smeće.”
“Dragi vođo, ko te šiša?”
“Nećeš napolje u tome, zar ne?”
“Šta ti to raste iznad usne?”
“Ne diži glas na mene.”
“Prestani da pljuješ dok vičeš.”
Hanse...
on dobija dekubitus.
Onda treba da ustane i prošeta se.
Ne može tek tako da hoda okolo.
Zašto ne?
Jer će ga ljudi videti.
Ne može zauvek da leži. Moraćemo da ga prebacimo.
Zašto?
Prestani! Zato što ja tako kažem.
Rosa.
I šta predlažeš?
*Predlažem*? Čuj ovo.
Predlažem da ga spustimo.
Znamo da tu nije dobro.
Žao mi je.
Molim, ne izvinjavajte se. Sve vas dovodim u opasnost.
To je više nego što zaslužujem.
Lizeline lekcije. To je rečnik.
Pokušao sam da napravim da bude što je moguće udobnije.
Žao mi je što nema kreveta.
Neko bi video, znaš?
Slobodno uči svoje lekcije kad god želiš.
Prvo pokucaj.
Ovde sam dole. Nikuda neću otići.
Obećavam.
Ne gledaj me tako.
“Meduza.”
Reci mi, gde si pronašla ove reči?
To je tajna.
A kome bih mogao reći?
Kod Burgermajsterove žene.
Dozvoljava mi da čitam njene knjige.
Pamtim ih.
“Pamćenje je pisar duše.”
Znaš li ko je to rekao?
Čovek po imenu Aristotel.
Možeš li da mi učiniš uslugu?
Možeš li da mi opišeš dan?
Kako je napolju?
Oblačno je.
Ne.
Svojim rečima.
Kad bi tvoje oči mogle da govore...
šta bi rekle?
Dan je bled.
“Bled.” Dobro. Nastavi.
Sve se zaglavilo iza oblaka.
A sunce...
ne izgleda kao sunce.
Kako izgleda?
Kao srebrna ostriga?
Hvala. Video sam to.
Mi krijemo Jevreja.
Johane?
Ne.
Ja sam, Lizel.
Šta ovo znači?
Nije rekao zašto?
Ne razumem.
Njegove košulje sam uvek peglala na tačno određen način.
Možda sebi to više ne mogu da priušte.
Ne mogu sebi da priušte?
Mi to sebi ne možemo da priuštimo.
Još jedna mušterija je otišla.
A četvero usta treba nahraniti.
Dobro.
Od danas imamo dva obroka dnevno, ne tri.
To je sve zbog toga.
Sašio sam ti odelo.
Želim da ga obučeš na svoj četrnaesti rođendan.
Vratićeš se do tada, tata.
Zar ne?
Decembar 1941.
Hanse!
Rosa, molim te, preklinjem te!
Možeš li, molim te, bar pet minuta da usta držiš zatvorena?
Nešto sam ti donela.
Jesu li današnje?
Da.
Poklon od Franca Nemca.
Taj dečak i ne zna koliko je velikodušan.
“Hitler je zapeo pred Moskvom.”
Svet je poludeo.
Ali...
zar mi ne pobeđujemo u ratu?
Makse?
Gde je moj vremenski izveštaj?
Puna si čuda.
Imam ideju.
Šta, dođavola radite?
Hajde!
Makse.
Nemam više snega!
Daj mu, Makse!
Zaboga, šta radite ovde dole, kopilad?
Rosa!
Luda žena na bojnom polju! Ne!
Nenaoružan sam!
Ovo je najgluplja stvar koju sam ikad uradila.
I pogledaj kako si srećna.
Šta ćemo da radimo kad se otopi?
Obrisaćeš, prase.
Neće se rastopiti. Dole je ledara.
Ne znam kako svake noći to izdržavaš.
Molim vas, ne mislite na mene.
Glupost. Svi mislimo na tebe.
Ovo je najbolji Božić.
Ovo je moj prvi Božić.
Sad znaš, šta si do sad propustio.
Treba da idemo na spavanje.
Ne, tata. Molim te.
Slušaj oca.
Možeš malo duže da ostaneš.
Previše si mekan prema toj devojčici.
Napravio sam ti božićni poklon.
To je sve što sam imao.
Ali...
Otvori ga.
“Za Lizel...”
“od Maksa.”
Šta ovo piše?
“Piši.”
U mojoj veri...
učili smo da su svako živo biće...
svaki list, svaka ptica...
živi, jer sadrže tajnu reč za život.
To je jedina razlika između nas i grumena gline. Reč.
Reči su život, Lizel.
Sve te prazne stranice...
su tu da ih ispišeš.
Bože moj.
Hoće li umreti?
Zaveži!
Neću takav razgovor u ovoj kući. Razumeš?
Ne izgladnjujem nas više od dve godine...
da bi on tek tako umrao.
Ja sam kriva.
Zašto si ti kriva?
Bila je moja ideja da napravimo tog sneška.
Zašto smo ga napravili?
Jer smo morali.
Rekao si, da nigde nećeš otići, Makse.
Obećao si.
“Nevidljivi čovek...”
“od H.G.Velsa.”
“Stranac je došao početkom februara...”
“jednog zimskog dana...”
“kroz mećavu i vejavicu”.
“Pao je poslednji sneg...”
“i niko neće znati o njima...”
“dok on umire.”
“Kraj.”
Makse?
“Poglavlje jedan.”
Ilsa?
“Oči ljudi kraj kojih je prošao na ulici...”
“izgledale su kao da gledaju unutar njega i prstom pokazuju njegovu krivicu.”
“Ali su stvari izmakle njegovoj kontroli.”
“Prepustio se...”
“i plovio je sve brže i brže, prema svojoj sudbini”.
“...pod je bio prašnjav...”
“osećao je da je odeća bila više kraj njega, nego na njemu...
“i iznenada je shvatio da je sve ovo bilo uzalud.”
Jesi li nešto izgubila?
Rudi!
Šta radiš?
Špijuniram te, očigledno.
Daj mi to!
Da pogađam. Zaboravila si gde su ulazna vrata.
Moram da ti odam priznanje, prase, imala si hrabrosti...
da kradeš od Burgermajstera.
Tiše govori.
Nisam je ukrala. Pozajmila sam je.
Šta god da si “pozajmila”...
hoću samo da me pustiš da vidim.
Nije ono što misliš.
Onda...
šta je to?
Pozajmila sam knjige. To je sve.
Knjige? Jesi li luda?
Mi ovamo gladujemo, a ti kradeš knjige?
Ne koristi tu reč.
Šta je sa hranom?
Jesi li ikad i pomislila da pogledaš u kuhinju?
Ne.
Da si mi rekla, ovo smo mogli bolje da isplaniramo.
Žao mi je, nisam mogla.
Znaš, za najboljeg prijatelja, mnogo čuvaš za sebe.
Šta bi to trebalo da znači?
Ko je Maks?
Ko je on?
Lizel!
Reci mi, šta se dešava!
Reci mi, prase, ko je on?
Je li ti on momak?
Šta?
Je li to ono što ti misliš?
Šta onda?
Reci mi, ko je on?
Ne mogu.
Zašto ne možeš?
To je tajna.
Ne veruješ mi?
To nije to, Rudi. Ne mogu.
Ako ti...
Ako ti kažem, moraću da odem.
Tata bi morao da ode.
Bog zna, šta bi se desilo sa njim.
Njim?
Kriješ nekoga?
Kriješ nekog, zar ne?
Lizel!
Jedno pljuvanje, “da.” Dva pljuvanja, “ne.”
Znao sam.
Niko ne sme da zna, Rudi.
Stvarno to mislim.
Možeš mi verovati.
Ne brini.
Nikome neću reći.
Šta to nikome nećeš reći?
Zdravo, Štajneru. Zdravo, glupačo.
Šta ti je to iza leđa?
Daj mi to.
Pusti ga!
Rekao sam, daj mi to!
Daj mi!
Šta je to bilo?
To nije tvoj problem, Nemče.
Pusti ga!
Uništiću te, Štajneru.
Prijaviću te.
Zbog čega? Zbog posedovanje dnevnika?
Znam da nešto kriješ.
Hajde!
Šta radiš?
Znam gde je! Video sam!
Ledeno je, Rudi. Umrećeš tamo.
Rudi!
Rudi?
Rudi, ne znam da plivam!
Rudi!
Molim te!
Imam ga!
Rudi!
Mislila sam ...
Nije važno.
Veruješ li mi sada?
Da.
Onda, šta je sa tim poljupcem?
Hajde. Smrznućeš se.
Laku noć...
kradljivice knjiga.
Laku noć, ribo.
Rekla sam Rudiju.
Gledajte!
Šta to rade?
Proveravaju podrume. Prošle noći su proverili podrum mog rođaka.
Zbog čega?
Možemo li sada da nastavimo?
Hajde!
Jesi li luda?
Moram da uđem.
O, super.
Povređena je.
Nikad pre ga nije zaustavila.
Dobro sam.
Mama!
Zašto galamiš?
Dolaze.
Ko?
Proveravaju podrume.
Hanse, brzo dođi!
Šta je?
Dolaze. Proveravaju podrume.
Moramo da ga sakrijemo.
Donesi ga ovde, ispod kreveta.
Makse!
Hajde.
Pa, jesu li ti dali pištolj kada si se pridružio vojsci?
Mama!
O, moj bože.
Hanse, pusti to!
Volfi, kakvo iznenađenje! Kako si?
Trebaš Hansa?
Hanse!
Ne. Samo proveravamo podrume.
Lizel, hoćeš li doneti g. Edelu čašu vode?
Ne treba. Brzo ćemo.
To treba da joj previjete.
O, moj bože, Lizel! Da!
Hoćeš li mi učinti uslugu i doneti lek za grudi?
Gde je ta zamka za ljude?
Molim?
Vrata u vaš podrum.
Volfi.
Čuo sam da dolazite. Malo ga sređujem.
Od koga si čuo?
Ko je prikupljao naš veš?
Gđa Šnajder.
Gđa Šnajder, ona je to pomenula.
Dođi.
Ima li ovde svetla?
Da, naravno.
Većinu stvari bih trebao izbaciti odavde.
Ne biste verovali, šta smo našli u podrumima nekih ljudi.
O, ne bi me iznenadilo.
Lizel, ona se uvek igra ovde dole.
Stalno joj govorim da izađe na svež vazduh.
Uzgred, koja je svrha ovoga?
Šta je ovo?
Moje četke.
Trebalo bi bolje da se brineš o njima.
Lizel, znaš, nikad me ne sluša.
Hanse, još ne radiš?
Ne mnogo.
Trebao si da poslušaš moj savet i pridružiš se partiji.
Onda tvoja žena ne bi morala da lomi leđa perući ljudima veš, da bi vas prehranila.
Zar nije tako, Rosa?
Da.
Šta nije u redu sa tobom?
Nisam primetio da ikad nisi iskoristila priliku da mu kontriraš.
Pa...
kad bi ovo kopile podigao svoju lenju guzicu i pomogao mi...
možda bih i smogla snage da mu čantram.
Ne znam kako živiš sa njom.
Ni ja.
Nikad nije kasno da nam se pridružiš, Hanse.
Pa, kakav nam je podrum?
Potpuno beskoristan. Plafon je prenizak.
Za šta?
Za sklonište od bombardovanja. Svaka ulica mora imati jedno.
Trebaš da budeš pažljivija.
Da, g. Edel.
Hanse...
šta ako umre?
Ne možemo ga samo tako ostaviti tamo.
Smrad će nas odati.
Hanse, bojim se.
Vidi, ako se to desi...
ako umre...
jednostavno moramo da nađemo način.
Još nije umrao.
Dobro?
Gđo Huberman?
Moram da razgovaram sa Lizel.
Naravno. Lizel?
Šta si uradila sa tim, ti mali lopove?
Šta, mama?
Ne govori mi “šta”.
Sto puta sam ti rekla...
da ostaviš tu stvar, slušaš li ti?
Žao mi je.
Mama, šta je?
Maks, zar ne?
Rekao je da ovo tebi pripada.
Ko je rekao?
Probudio se.
Preživeće!
Mama!
Pažljivo.
Žao mi je ako sam te povredila.
Nisam mogla da smislim bolji način da ti kažem.
Znam da je to glupo od mene. Znam.
Ne, mama Nije.
Hvala.
Dobro, bilo bi bolje da prestaneš da se osmehuješ.
Samo se vrati nazad i...
pretvaraj se da sam veštica, razumeš? Važi?
Važi.
Samo da znaš...
da ja...
Dobro, idi.
Treba li ti mala pomoć u vezi tog osmeha?
Ako te uhvatim da tako nešto ponoviš,...
obesiću te za noge. Čuješ li me, prase?
Jesi li razumela?
Makse!
Znala sam da ćeš preživeti.
Sa svim tim čitanjem, ne bi me ostavila na miru.
Čuo si me?
Naravno.
Hvala ti.
I...
kako je Rudi?
Ne znam.
Boli ga vrat.
Jedina gora stvar od dečaka kojega mrziš, je dečak koji ti se sviđa, zar ne?
Lizel, vazdušni napad je!
Hajde, onda.
Šta je sa tobom?
Ostajem ovde. Biću dobro.
Ovo je podrum, zar ne?
Čuješ li me, prase?
Da, mama.
Dok je 10.000 duša krilo svoje glave, strahujući i drhteći...
jedan Jevrej je zahvaljivao bogu za zvezde koje su blagoslovile njegove oči.
To je sve što imam. Žao mi je.
Čuvala sam to za povratak svog muža, ali...
Hvala. Mnogo vam hvala.
On je Jevrej.
Našli su njegov rodni list.
*Lehman* je sa jednim, *n* ne dva.
Molim vas!
Sin mi je u vojsci!
Bori se na frontu!
Molim vas.
U kola!
Molim vas!
Poznajete me.
Molim vas!
Poznajete me!
Molim vas!
Nemac sam!
Molim vas.
Poznajem ovog čoveka sav svoj život. Svi ga znamo.
Dobar je čovek.
Kako ti je ime?!
Hans Huberman.
Molim vas! Dobar je čovek.
Odbij!
Tata!
Lizel!
Rudi!
Rudi.
Budi miran.
Na šta sam mislio?
Zapisao mi je ime.
Isuse Hriste, šta sam uradio?
Upropastio sam nas!
Žao mi je, Rosa. Žao mi je.
Ne razumem.
Šta je uradio toliko pogrešno?
Podsetio je ljude na njihovu humanost.
Zar ne može da se izvine?
Kome?
Hitleru?
Hoće li ga odvesti?
Ne znam.
Ali...
ako dođu i nađu me ovde...
sve će vas odvesti.
Ne, Makse.
Moram, Lizel.
Žao mi je.
Ali obećao si.
To je za vaše dobro.
Za tvoju porodicu.
Ali ti si moja porodica.
Održala si me u životu, Lizel.
To nikada ne zaboravi.
Ne mogu da izgubim još nekog.
Nećeš me izgubiti, Lizel.
Uvek ćeš moći da me nađeš u svojim rečima.
Tamo ću živeti.
Makse,...
uzmi.
Hvala.
Ovde...
su dva ćebeta i par čarapa.
I lep komad sira, kojeg sam sačuvala.
Rosa...
Tvoje je.
Hajde. Lizel.
Pusti je.
Hanse?
Uzeću svoj kaput.
Vi ste g. Štajner?
Molim?
Došao sam da razgovaram o vašem sinu, Rudiju.
Rudiju Štajneru.
On živi u susedstvu.
Šta želite od njega?
Izabran je za elitnu obuku.
Počinje na leto.
Žao mi je, Barbara.
Hans Huberman?
Šta znači “regrutovan”?
Tako si porasla.
Nisam ni primetio.
Nedostajaćeš mi.
Svi odlaze.
Čak i Rudi.
Rudi će biti dobro.
Pazićeš na svoju mamu? Nije tako jaka kao što izgleda.
Znam.
Dobra devojčica.
Tata!
Vrati se kući.
Šta misliš?
Cipele te odaju.
I lice.
Ideš li?
Kuda ćeš?
Zar nije očigledno? Bežim.
Jesi li razmislio o tome?
Jesam.
Ne želim da umrem.
Da. O svemu sam razmislio.
Rudi, gde ćeš biti?
“Ti”? Šta je sa “mi”?
Ne mislim da si ozbiljan.
Kako ti ovo zoveš?
Torba za ručak?
Ima li bilo šta u njoj, osim tvoje fudbalske lopte?
Nedostaje mi tata.
Čak ne znam ni da li je živ.
Nisam spreman.
Želim da odrastem, pre smrti.
To je želeo i moj brat.
Žao mi je.
Nisam ovo tražio.
Ko bi?
Mrzim Hitlera.
I ja.
Mrzim Hitlera!
Hitler je majmunska guzica!
Nabijem te, Hitleru!
Ti si sve što imam, Rudi.
Hajdemo kući.
Bombe su sada gušće padale.
Novembar 1942.
Verovatno je pošteno reći...
da niko kao ja nije bio sposoban, da tako odano služi Hitleru.
Bio jednom duh dečaka...
koji je voleo da živi u senci...
da ljude ne bi plašio.
Šta to bi?
Ko to govori?
Šta to radiš?
Pričam priču.
Zašto?
Čiji je dečak?
Ona priča priču.
Govori glasnije.
Počni ispočetka.
Bio jednom duh dečaka...
koji je voleo da živi u senci...
da ljude ne bi plašio.
Čekao je svoju sestru, koja je još bila živa.
Nije se plašila mraka...
jer je znala gde je njen brat.
Nastavi.
Noću, kada bi mrak ušao u njenu sobu...
bratu bi govorila o danu.
Podsećala bi ga kako sunce dodiruje njegovu kožu...
i vazduh koji oseća kao dah.
Ili kakav je osećaj snega na njegovom jeziku.
A nju je to podsetilo, da je još živa.
Gospodo,...
kako ste?
Pogledajte ovog. Počeli su i dede da regrutuju.
Hej, starče, jesu li ono tvoji zubi?
Zajedno su sedeli u šumi...
i posmatrali izlazak sunca.
I kada je nestajao u senkama...
poslednji puta mu je mahala za oproštaj.
O, Lizel.
Makse?
Makse!
Prase!
Šta to radiš?
Makse?!
Lizel!
Makse?
Poznajete li Maksa?
Lizel!
Poznajete li Maksa?
Makse!
Znate li Maksa?
Odlazi, glupa devojčice!
Lizel!
Neću te zaboraviti.
Neću te zaboraviti, Makse.
Lizel!
Odlazite!
Lizel!
Toliko si slična svom ocu, znaš li to?
Šta nije u redu sa tim?
Ništa.
Hej, prase, hoćeš li da se igraš?
Ne. Ne danas.
Onda hajde da nešto ukrademo.
Ja ne kradem, pozajmljujem.
Hajde onda da pozajmimo bicikl Franca Nemca i zbrišemo odavde.
Zar ne vidiš da čitam?
Još si ljuta na mene?
Zbog čega?
Što sam te spašavao.
Ne, Rudi.
Bio si vrlo hrabar.
Tata!
Vratio si se!
Šta je, devojčice moja?
Moja devojčica.
Lepo te je čuti kako sviraš.
Ne čujem dobro.
Idem u krevet.
Ne ostajte predugo, vas dvoje.
Mama mi je ispričala šta si uradila.
Nisam trebala.
Možda si morala.
Stalno mislim na Maksa.
Pitam se gde li je.
I ja.
Nisam siguran šta je sve to značilo.
Sve kroz šta je prošao.
Sve što smo mi uradili.
Samo smo bili ljudi.
To ljudi rade.
Lizel...
potpuno si odrasla.
Naučila sam da život ne daje nikakva obećanja.
Tako da je bilo bolje da počnem.
Uvek sam pokušavala da to ignorišem...
ali znam da je sve ovo započelo sa vozom,...
snegom...
i mojim bratom.
Izvan kola, svet je bio kao ubačen u snežnu kuglu.
I na mestu zvanom * Rajska ulica *...
čovek sa harmonikom u srcu i žena prerušena u grom ...
čekali su svoju novu ćerku.
Živeo je ispod naših stepenica kao tiha sova bez krila...
dok sunce nije zaboravilo kakvo je bilo njegovo lice.
Knjiga plovi niz reku...
kao crvena riba koju lovi žutokosi dečak.
P I Š I
Za Maksa, koji mi je otvorio oči.
Laku noć, vaše veličanstvo.
Uvek mi se sviđalo da zamišljam sebe sa kosom i ogrtačem.
Mračan i strašan.
Na žalost, mnogo više sam običan.
Niko nije nameravao da uništi ulicu nazvanu po raju.
Bilo je pogrešno pročitano na karti.
Te večeri, sirene se nisu čule.
Rudijev brat je bio prvi.
Pročitao sam njihove jednostavne snove.
Onda sam poljubio njegovu majku.
I ukrao zlobu iz srca Franca Nemca.
Rosa. Uhvatio sam je u sred hrkanja.
Mogao bih da se zakunem da sam je čuo kako me naziva kopiletom.
Onda sam osetio njeno žaljenje što nije više delila svoje veliko srce.
A Hansova duša je bila svetlija od dečije.
Osećao sam njegovu želju za poslednjim tonom na hramonici...
i čuo njegovu poslednju misao,...
“Lizel.”
Ovamo!
Tu je.
Daj ruku.
Mama? Tata?
Tata?
Tata.
Rudi?
Prase.
Lizel.
Moram da ti kažem.
Ne govori.
Moram ti reći.
Ja te...
Rudi?
Ne, Rudi!
Rudi, probudi se.
Ne, Rudi!
Probudi se, Rudi!
Rudi, poljubi me.
Rudi. Njegova duša upravo se dokotrljala u moje ruke.
U svom poslu, u ljudima uvek pronalazim ono najbolje...
i ono najgore.
Vidim njihovu ružnoću i lepotu...
i pitam se, kako jedna stvar može biti oboje.
Lizel!
Dve godine kasnije
Američke trupe okupiraju Nemačku, 1945. godine
Makse!
Video sam mnoge stvari.
Prisustvovao svim najgorim svetskim katastrofama...
i radio za najveće zlikovce.
I video najveća čuda.
Ali još uvek je, onako kako sam rekao.
Niko ne živi zauvek.
Kad sam konačno došao po Lizel...
imao sam sebično zadovoljstvo u saznanju...
da je svojih 90 godina tako mudro proživela.
Ali onda, njene priče su dirnule mnoge duše.
Neke od njih upoznao sam u prolazu.
Maks, čije prijateljstvo je trajalo skoro koliko i Lizelin život.
Skoro.
U svojim poslednjim razmišljanjima...
videla je dug spisak života povezanih sa njenim.
Svoje troje dece.
Svoje unuke.
Svog muža.
Među njima, kao fenjeri, svetlili su...
Hans i Rosa...
njen brat...
i dečak, čija je kosa zauvek ostala boje limuna.
Želeo sam da vam ispričam o kradljivici knjiga.
Bila je jedna od retkih duša zbog koje sam se pitao,
kako bi bilo živeti.
Ali na kraju, nije bilo reči.
Samo mir.
Jedina istina koju iskreno poznajem...
je da sam bio progonjen od ljudi.
Metani ©2015 www.subscene.com